Obsah

Obsah
Zoznam použitých skratiek
Úvod
1. Rodisko
1.1. Rodičia
1.2. Detstvo
2. Škola
2.1. Základné a stredné vzdelanie
2.2. Kňazský seminár v Spišskej Kapitule
2.2.1. Politická situácia a perzekúcie voči Cirkvi
2.2.2. Kňazstvo
3. Pomocný technický prápor (PTP)
4. Vo výrobe
5. Súdny proces
5.1. Zmena politických pomerov
6. Kňazské pôsobiská
6.1. Ružomberok
6.2. Hrboltová
6.3. Liptovské Sliače
6.3.1. Posledný zápas
7. Literárna tvorba
Záver
Pramene
Použitá literatúra
Osobné svedectvá
Zoznam príloh

Zoznam použitých skratiek

ABÚ – Archív biskupského úradu
FÚ Liesek – Farský úrad Liesek
MNV Dolný Kubín – Mestský národný výbor v Dolnom Kubín
PTP v Mimoně – Pomocný technický prápor v Mimoně
SAV Bratislava – Slovenská akadémia vied v Bratislave
SDB – Saleziáni Don Boska
SEZ Krompachy – Slovenské energetické závody Krompachy
SND – Slovenské národné divadlo
SNR – Slovenská národná rada
SSPA – Spolok svätého Pavla apoštola
SSV – Spolok svätého Vojtecha
SVD – Spoločnosť Božieho slova 
ŠOBA v Banskej Bystrici - Štátny oblastný archív v Banskej Bystrici
ŠOBA v Levoči – Štátny oblastný archív v Levoči
ŠOKA Dolný Kubín – Štátny okresný archív v Dolnom Kubíne
ŠtB – Štátna bezpečnosť
ÚVKSČ – Ústredný výbor Komunistickej strany Československa

Úvod

Každá doba má svoje veľké osobnosti, ktoré sú viditeľné a známe všetkým. No mnohé z osobností svojím životom a správaním zostávajú nepoznanými a skrytými. 
Meno kňaza Ľudovíta Jankuľáka som nenašiel v Lexikóne katolíckych osobností na Slovensku, no jeho život i dielo ho tam zaraďujú. Svojou prácou chcem trochu poodhrnúť závoj, aby vyšiel na povrch život jednoduchého kňaza i básnika. Chcem preskúmať jeho život a dielo, aby som podal pravdivú výpoveď o tomto výnimočnom človekovi.
Na začiatku som mal k dispozícii len niekoľko oporných bodov. Bol rodák z Liesku na Orave, kňazom, pôsobil v Sliačoch, kde i zomrel (v skutočnosti to nebola pravda, zomrel v Starej Ľubovni).
Pri zbieraní informácií o ňom zo svedectiev ľudí medzi ktorými žil, som sa dozvedel fakty, o ktorých som na začiatku vôbec nevedel (hlavne o jeho básnickej tvorbe). Jeho uverejnené  básne som objavil len dve. Súdny spor, vyšetrovacia väzba, pôsobenie v práporoch technických prác (PTP) a plodný život kňaza, utvoril krásny obraz, ktorý možno obdivovať.
Mal som problémy dostať sa k vojenským archívom a archívom Ministerstva vnútra, pretože k sprístupneniu informácií som potreboval splnomocnenie od člena rodiny. Keďže Ľudovít bol jediným synom svojich rodičov, nepodarilo sa mi získať splnomocnenie od jeho vzdialenej rodiny (ktorá možno nepochopila k čomu to potrebujem). Jeho najbližší priatelia, ktorí by mi o ňom mohli povedať viac, už nežijú. Pretože samotní rodáci na neho postupne zabúdajú, chcem, aby táto práca prispela k oživeniu spomienok.

1.	Rodisko

1.1.	Rodičia

 Rodičia Ľudovíta Jankuľáka pochádzali z roľníckej rodiny. Boli rodáci z Liesku na Orave. 
Otec Tomáš Jankuľák sa narodil 4. júla 1901. Pochádzal zo šiestich súrodencov. Zo začiatku bol roľník a neskôr sa venoval stolárskemu remeslu. Začínal od drobných prác, neskôr vedel urobiť i náročnejšie úkony napr. okná,  dvere.
Matka Rozália, rodená Kolejáková, sa narodila 25. júna 1904. Pochádzala z dvanástich detí. Pracovala ako žena v domácnosti.
Manželstvo uzavreli 19. januára 1925. Jankuľákovci mali veľké gazdovstvo. Podľa komasačného stavu z roku 1947 vlastnili viac ako 5 hektárov pôdy. Mali lepšie výnosy z poľnohospodárskych plodín ako iní, pretože čítavali odborné časopisy, takže aj ich práca na poli bola kvalitnejšia. Popritom chovali a starali sa aj o včely - mali asi dvadsať včelích rodín. Ich život bol teda zrastený s rodnou hrudou a s prácou na poli.
Matka Rozália zomrela 11. októbra 1987. Otec Tomáš prežil i svojho syna. Zomrel 28. júna 1996. Všetci sú pochovaní v Liesku na Orave.

1.2.	Detstvo

Ľudovít Jankuľák sa narodil 28. augusta 1927 v Liesku. Pokrstený bol už za tri dni 31. augusta 1927 v kostole sv. Michala archanjela v rodnej farnosti. Krstil ho prvý liesecký farár Andrej Bážik.
Ľudovít bol jediným synom Tomáša a Rozálie Jankuľákovcov. Viac detí už nemali. Bol teda jedináčik, no už ako malý chlapec sa učil od svojich rodičov práci na poli, okolo statku či u otca v stolárskej dielni. V Liesku nebolo v tom čase veľkého rozdielu medzi jeho rovesníkmi. Chodili aj rovnako oblečení. Košele mali z plátna či zo starších už vypraných materiálov, na košeľu si obliekali kebaňku. Nohavice nosili z hrubého plátna, ktoré zafarbili na čierno alebo na tmavomodro. Chlapci chodili od jari až do jesene bosí aj pri pasení husí či dobytka. Jeho detstvo sa spája s vojnovým obdobím. Počas druhej svetovej vojny sa v obci viedli ťažké boje, nakoľko Liesek je pohraničná oblasť susediaca s Poľskom. Ľudia sa museli z obce odsťahovať. Po utíchnutí bojov sa vrátili, no rodnú dedinu našli skoro celú vyhorenú, preto si museli svoje domy postaviť znovu. To postihlo i Jankuľákovcov, ale za pomoci rodiny svoj dom znovu postavili. (Obrazová príloha – Obrázok č. 1).
Ľudovít  Jankuľák mal detstvo veľmi ťažké, no práve tu sa rodila jeho láska k Bohu, ľuďom i k  povolaniu, ktoré vyústilo do rozhodnutia vstúpiť do seminára a stať sa kňazom.

2.	Škola

2.1.	Základné a stredné vzdelanie 

V roku 1928-29 bola postavená v Liesku nová školská budova, o výstavbu ktorej  sa snažil skoro dvadsať rokov miestny farár Andrej Bážik.
„Ľudovít Jankuľák túto školu navštevoval od 1. septembra 1933 do 30. júna 1938. Riaditeľom školy bol vtedy Peter Šangala a učiteľmi – Jozef Félix, Jozef Muška z Bobrovca a Helena Mikolová. Učiteľský zbor pri hodnotení výsledkov vyučovania a vedomostí žiakov si v prvom štvrťroku sťažoval na nezáujem žiakov o vzdelávanie i  ľahostajnosť rodičov, ktorým nezáleží na vzdelaní ich detí.“ To sa však nevzťahovalo na Ľudovíta, ktorý sa výborne učil (v prílohe pripájam jeho vysvedčenie z 1. ročníka, ktoré to dosvedčuje – text č. 1). 
Učitelia nevydržali dlho na svojich miestach z dôvodu  nízkych platov a už v školskom roku 1936/37 na škole vyučovali: Peter Šangala, Mária Šangalová, František Brunner a Jozef Bobrovský. V septembri 1937 bol zo školy preložený riaditeľ Peter Šangala na meštiansku školu do Trstenej. Vedením školy bol dočasne poverený František Brunner a na uvoľnené miesta učiteľov nastúpili Matej Kuráň a Mária Trabalková. V nasledujúcom školskom roku bol za riaditeľa zvolený Jozef Bobrovský – miestny rodák. Školu navštevovalo v priemere 210 žiakov. Náboženstvo ho učili kňazi –Andrej Bážik a neskôr František Očkaják.

Po piatich triedach cirkevnej školy Ľudovít odchádza na Štátne gymnázium do Dolného Kubína, kde 1. septembra 1938 nastupuje do prvého ročníka.
Riaditeľom gymnázia bol Ján Potocký a v prvom polroku prvého ročníka mal triednu profesorku Máriu Dúhovú a v druhom polroku triedneho profesora Rudolfa Baranea. Ľudovít nedochádza domov do Liesku, ale býva u obecného úradníka v Dolnom Kubíne. V prvom roku bol oslobodený od platenia školného.
Ľudovít sa začína učiť cudzie jazyky ako nemčina, latinčina, v piatom ročníku francúzštinu a v 7. a  8.  ročníku i ruštinu.
Od druhého ročníka býva v Dolnom Kubíne u Jozefa Vavreka – strážmajstra Národnej Bezpečnosti.
V roku 1940 prichádza učiť na gymnázium kňaz Viktor Trstenský, ktorý ho okrem náboženstva učí aj latinčinu. Nový katechét sa venoval mládeži na gymnáziu i mimo vyučovacích hodín a zakladá Mariánske kongregácie pre chlapcov i dievčatá. Ľudovít bol v tejto kongregácii spolu so svojím spolužiakom Peterom Colotkom (neskorším predsedom vlády Slovenskej socialistickej republiky). Mariánske kongregácie okrem modlitebných skupín mali aj formu prednášok. Trstenský im odpovedal na otázky, ktoré mu jeho poslucháči kládli. Na gymnáziu v triede bývalo od 20 do 30 žiakov. Ľudovít bol vo svojej triede obľúbený pre básnické nadanie. Ťažko si zvykal na nové prostredie i na náročné  štúdium, svedectvom čoho sú i horšie známky v prvom a treťom ročníku.
Triedni profesori sa menili skoro v každom ročníku. V druhom ročníku to bola  Jiřina Homolová. V treťom ročníku– Pavol Lebšvick, v štvrtom  ročníku Vladimír Čaplovič, v piatom a ôsmom ročníku – Juraj Daniel Szabó. V šiestom  ročníku ním bol Ján Šalát a v siedmom Ladislav Bošanský.
Celkový prospech v jednotlivých ročníkoch mal Ľudovít Jankuľák – dobrý. V roku 1946 završuje štúdium gymnázia maturitnou skúškou dňa 22. júna 1946 s prospechom chválitebný.

2.2.	Kňazský seminár v Spišskej Kapitule

Do seminára nastúpil v septembri roku 1946. V triede boli samí rodáci zo Spiša, on jediný bol z Oravy.  Ľudovíta v triede volali Benjamínko, lebo bol jedináčik. Nosil modrú reverendu a čierne cingulum. Reverendy si bohoslovci vzájomne predávali – starší mladším. 
Keď bol v prvom ročníku, spriatelil sa s bohoslovcom Cyrilom Harmatom, básnikom. Keďže sa i on zaujímal o poéziu, našiel v ňom spriaznenú dušu. Na seminári bol Spolok literatúry sv. Pavla – spolok literárnej jednoty spišských osobností, v ktorom pôsobil aj Ľudovít a ku koncu štúdia bol jeho predsedom (bližšie o tejto téme v časti literárna tvorba). V seminári bol i liturgický krúžok sv. Gregora a Spolok sv. Bonifáca, kde sa združovali nemeckí bohoslovci. „V seminári začína Ľudovít písať pod pseudonymom Ľudo Lieska.“
Jeho spolužiaci v prvom ročníku boli: Ján Bočkaj, Ján Butkay, Michal Pačnár, Jozef Pataky. V druhom ročníku k nim pristúpil  Štefan Janík, ktorý mal prerušený ročník. 
„Nakoľko prednášky a skúšky boli v latinčine, štúdium nebolo až také ľahké. Prednášali sa tieto predmety: fundamentálna teológia v I. a II. ročníku, biblické štúdium. Starého i Nového zákona v II. a III. ročníku. V III. a IV. ročníku sa prednášali cirkevné dejiny a kánonické právo. Morálna teológia a pastorálka sa prednášali v IV. a V. ročníku. Špeciálna dogmatika sa prednášala v 6. semestroch v III., IV. a V. ročníku. Popri týchto hlavných predmetoch boli prednášky aj z filozofie, orientálnych rečí (gréčtina a hebrejčina), pedagogika, katechetika, cirkevné umenie, biblická archeológia, patrológia, sociológia a cirkevný spev.“
Prednášajúci profesori:
Barnáš - rektor. Prednášal fundamentálnu teológiu, archeológiu a hebrejčinu
Hanus - vicerektor. Prednášal morálku, kresťanské umenie a sociológiu. 
Oberhauzer – prefekt. Prednášal liturgiu a spev.
Ligoš – špirituál. Prednášal asketiku.
Kalinay. Prednášal dogmatiku a pedagogiku.
Špirko- prednášal cirkevné dejiny a kánonické právo.
Lajoš – prednášal filozofiu.
Jalovecký – prednášal pastorálku a gréčtinu.
Stanislav – prednášal exegézu Sv. Písma.

V seminári vládli rodinné pomery, rektor volal každého bohoslovca jeho krstným menom. Prednášky boli spojené 1. s 2. ročníkom, 2. s 3. ročníkom podľa predmetov. Keď Ľudovít nastúpil do seminára v 1. ročníku boli piati, v druhom študovali šiesti bohoslovci, v treťom ročníku piati, vo štvrtom boli traja bohoslovci a v piatom ročníku siedmi bohoslovci.
V treťom ročníku mal v seminári každý bohoslovec vlastnú izbu, aby si zvykol na svoje povolanie. Ľudovít bol  zahĺbený do seba – čo bolo asi znamenie, že mal stále v hlave svoje verše a tie sa snažil spájať do rýmov. Tak šli dni v seminári, ale do tohto vstúpili veci a udalosti, ktoré nik nečakal.

2.2.1.	Politická situácia a perzekúcie voči Cirkvi

 Keď sa 9. mája 1945 obnovila Československá republika, z dvanástich miliónov obyvateľov deväť a pol bolo katolíkov. Cirkev mala trinásť diecéz, devätnásť biskupov a asi šesť tisíc diecéznych kňazov. V trinástich seminároch bolo 887 bohoslovcov. Boli tu spolky, rozličné inštitúcie, vydavateľstvá, časopisy, katolícke školy, sirotince, semináre... To všetko svedčilo o zmýšľaní obyvateľov Slovenska. No v obnovenej republike sa do popredia dostáva Komunistická strana, ktorá podniká kroky k upevneniu svojej moci a všetky, čo sú iného zmýšľania, považovala za nepriateľské. Po vojne boli rozpustené policajné zbory a do nového Zboru národnej bezpečnosti nastúpili účastníci protihitlerovského povstania – komunisti. Už 16. 5. 1945 nariadením SNR č. 34/1945 bolo zoštátnené cirkevné školstvo. Cirkev voči týmto praktikám ostro protestovala, no stále konferencie biskupov zo zasadnutia z 22. 8. 1945 vyhlasovali, že slovenskí biskupi, duchovenstvo a  veriaci i  v povojnovej obnovenej Československej republike majú kladný vzťah k obnovenému štátu a slovenskí katolíci chcú prispieť svojou prácou k rozkvetu štátu. Zároveň však žiadali, „aby sloboda a práva cirkvi katolíckej boli zaistené a uznávané“. 
Bolo poštátnených 1800 základných katolíckych škôl, desiatky stredných škôl a internátov, bolo rozpustené Ústredie katolíckej mládeže i miestne organizácie, boli zhabané tlačiarne v Bratislave a v Ružomberku. Katolícka Cirkev bola vládnou mocou označovaná za reakčnú silu, ktorá brzdí uskutočňovanie zámerov KSČ. V tejto súvislosti dostali komunisti tri úlohy: 1. Zlomiť vplyv Katolíckej cirkvi, 2. Uskutočniť pozemkovú reformu, ktorá by zasiahla cirkevnú pôdu, 3. Rozšíriť politicko-výchovnú činnosť, prostredníctvom jednotného štátneho školstva a osvetových inštitúcií. 17. 11. 1947 slovenskí biskupi v pastierskom liste odsúdili potláčanie náboženskej slobody. Cirkev bola však stále ochotná urobiť všetko pre dorozumenie.
Zatknutie bolo vydané Slovenskou národnou radou v Košiciach pod číslom 1224-945-prez. Straka bol samozvaný „cirkevný referent“ pri Košickej československej vláde. Biskupa Vojtaššáka internovali v Štiavniku a odtiaľ ho členovia štátnej bezpečnosti odviedli do cely bratislavskej štátnej väznice, kde „sedel“ sedem mesiacov. Kňazi i veriaci písali množstvo listov a posielali ich na takzvanú SNR, vláde Československej republiky a pápežskému nunciovi v Prahe za jeho oslobodenie. Tejto aktivite možno ďakovať, že sa mohol vrátiť do svojej rezidencie v Spišskej Kapitule.
17. novembra 1947 slovenskí biskupi v pastierskom liste odsúdili potláčanie náboženskej slobody. Cirkev bola však stále ochotná urobiť všetko pre dorozumenie. Mesiac po februári 1948 vyšiel dekrét vlády o odňatí všetkých poľnohospodárskych majetkov Cirkvi, nato vyšlo nariadenie odstrániť zo škôl kríže, takisto bolo zrušené vyučovanie náboženstva na stredných školách.
Po Februárovom víťazstve r. 1948 nasledovala konsolidácia politickej moci. Komunisti si začínali uvedomovať,  že je tu ešte jeden vnútorný nepriateľ – katolícka Cirkev. V prvých plánoch sa uvažovalo urobiť z katolíckej Cirkvi poslušný nástroj komunistickej politiky. Vzorom bol Sovietsky zväz, kde osudy pravoslávnej Cirkvi neriadil moskovský patriarcha a svätá synoda, ale ateistický apoštolát komunistickej strany. Oficiálne tieto smernice formuloval Gottwald na zasadnutí predsedníctva ÚV KSČ dňa 25. apríla 1949 – dostať Cirkev späť od Ríma a snažiť sa o národnú Cirkev. Počas komunistického štátneho prevratu sa vytvárali akčné výbory zasahujúce do života Cirkvi. Tieto o duchovenstve posielali informácie, ktoré triedili podľa vzťahu k novej politickej moci na Ústredný akčný výbor Národného frontu. Neboli po tom zriedkavosťou svojvoľné zatýkania a obmedzovanie kňazov označených ako „reakčných“. Ďalšou zo stratégií boja bolo postaviť nižší klérus proti vyššiemu.
V júni 1948 sa konala v Karlových Varoch porada predstaviteľov vlády o cirkevnej politike. Rozhodlo sa – Obmedziť činnosť biskupov, izolovať ich od kléru, obmedziť vplyv Vatikánu, zaviesť úrad pre veci cirkevné, podporovať kňazov, ktorí si dvíhajú a plnia socialistické záväzky, Cirkev katolícku premieňať postupne na Cirkev národnú, zasiahnuť do katolíckych ustanovení, odstraňovať horlivých kňazov. Štátna moc siahla i na katolícku tlač a vydavateľstvá. Mnohé časopisy zakázala vydávať a ako dôvod zredukovania náboženskej tlače uvádzali nedostatok papiera, šetrenie a  nepredkladanie výtlačkov cenzúre. Roku 1949 vyšiel plán opatrení Vládnej moci v cirkevnej politike, ktorý mal konfrontačný charakter. Cirkev dovtedy napádala výlučne zvonku – prostredníctvom mediálnych útokov na Vatikán, pápeža a s ním spojenú hierarchiu a klérus. Ďalšia taktika mala zasiahnuť katolícku Cirkev zvnútra, využiť skutočné a umelé spory a  napätia,  najmä aktivizovať hnutie „pokrokových katolíkov“ a dať mu organizačný rámec. Podľa starej komunistickej taktiky prenášanie zodpovednosti na Vatikán a ním inštruovaných biskupov, ktorí údajne zahájili ťaženie proti ľudovým demokraciám. Malo to slúžiť ako isté ospravedlnenie konania štátu. 
V júni 1949 dosadila vláda na biskupské úrady takzvaných „zmocnencov“. Preverovali poštu, preberali a kontrolovali úradné veci, povoľovali alebo zamietali. Zmocnenec mohol byť len taký, ktorý bol stopercentným komunistom a zarytým odporcom katolíckej Cirkvi. To už bol otvorený boj a Cirkev nemohla mlčať – 15. júna 1949 biskupi vydali pastiersky list  Veriacim v hodine veľkej skúšky. Mal sa čítať 19. júna a biskupi v ňom prvý raz použili slovo „prenasledovanie“. V ňom exkomunikovali 8-iniciátorov Katolíckej akcie, vyhlásili toto hnutie za rozkolnícke a zakázali v ňom účasť pod hrozbou exkomunikácie. 
Po odhlasovaní zákona č. 217/1949 Zriadenie štátneho úradu pre veci cirkevné, Cirkev mala byť úplne podriadená štátu. V krajoch a okresoch boli ustanovení cirkevní tajomníci. Od nich závisel tzv. štátny súhlas pre výkon duchovnej činnosti každého kňaza. Každé ustanovenie a preloženie kňaza záviselo od tohto súhlasu.
Uchvátitelia moci nevládali biskupa Vojtaššáka umlčať a zlomiť vyhrážkami, hrozbami, potupami, bratislavským žalárovaním a napokon ponižovaním takzvanými vládnymi zmocnencami v  jeho vlastnom dome. Chceli sa ho zbaviť tým, že ho 3. júna 1950 zatvorili v jeho biskupskej rezidencii. Okrem zmocnencov dosadili ešte aj troch strážcov a jedného vrátnika, ktorí legitimovali priepustku každého, kto chcel ísť do rezidencie biskupa.
V tomto prostredí študoval Ľudovít Jankuľák s obavou o svojho biskupa, s obavou či dokončí svoje štúdiá, či bude vôbec vysvätený.

2.2.2.	Kňazstvo

Tlak na seminaristov bol veľký. Boli pozývaní na politické školenia a tam ich učili marxizmus-leninizmus. Voči týmto praktikám sa postavili a odmietli sa ich zúčastňovať.
Dňa 16. marca 1950 boli dekrétom č. 112/1950 zrušené všetky diecézne semináre. 21. augusta 1950 obsadilo vojsko štátnej bezpečnosti seminár a učiteľský ústav. Otec biskup vediac, čo čaká seminaristov, potajomky cez okno vyhodil pre spojku Michala Pačnára menoslov poslucháčov 4. ročníka, s ktorými súhlasil, aby boli vysvätení za kňazov. Na tomto zozname bolo i meno Ľudovíta Jankuľáka. Profesori Náhalka a Hanus tajne vyniesli z biskupského úradu Literae Missioneles – prepúšťací list od biskupa Vojtaššáka a dali ho každému ašpirantovi na kňazstvo, zároveň napísali list biskupovi Pobožnému do Rožňavy, aby ich vysvätil.
To všetko sa robilo tajne a bohoslovci nevedeli, ako si majú počínať. Báli sa, či nie sú sledovaní. Ľudovít sa chcel ísť najskôr dať vysvätiť na Moravu s Jozefom Patakym, ale nevyšlo im to. Nakoniec odchádza s Michalom Pačnárom do Rožňavy, kde ich 1. 9. 1950 otec biskup Pobožný vysvätil za kňazov tajne v nemocničnej kaplnke.
Aké boli primície Ľudovíta Jankuľáka? V zamknutom kostole v Liesku, iba sám s rodičmi, bez organu, bez spevu, nikto nepriniesol primiciantovi kyticu kvetov, nikto mu nepodal ruku, (okrem rodičov) aby mu zavinšoval šťastnú cestu do kňazského života.
 
3.	Pomocný technický prápor (PTP)

„Niekoľko dní po primičnej svätej omši dostáva povolávací rozkaz do Mimone v Čechách, aby sa dostavil do vojenského pracovného tábora, kde si miesto omšového ornátu obliekol pracovné šaty a miesto kalicha a patény „pozdvihoval“ krompáč a lopatu.“
5. septembra 1950 narukoval k PTP a do začiatku roku 1954 pracoval celkovo na 17 miestach. PTP ako kárne, či trestné jednotky Československej armády predstavovali formu politickej perzekúcie skutočných alebo potencionálnych odporcov totalitného režimu. Zmyslom vytvorenia PTP bolo izolovať politicky „nespoľahlivých“ vojakov základnej služby a v zálohe a pod zámienky „prevýchovy“ prácou, ich využiť ako zdroj pracovnej sily pre potreby armády i celej ekonomickej sféry. Boli zrušené všetky úľavy, ktoré dovtedy kňazi i rehoľníci a bohoslovci mali, vo vzťahu k vojenskej službe. 
Márne boli žiadosti cirkevných nadriadených, aby ich z výkonu vojenskej služby po splnení zákonom stanovenej lehoty prepustili. Väčšinu kňazov zaraďovali do zvláštnych takzvaných farských rôt, aby ich styk s ostatnými príslušníkmi PTP bol čo najmenší. Príslušníci všetkých PTP sa stali hlavnou pracovnou silou vojenskej správy, predovšetkým pri výstavbe bytov pre vojakov z povolania, kasární, skladov, letísk a iných objektov.
Život v PTP mal Ľudovít dosť jednotvárny – budíček bol o 500 hodine, po ňom ranná rozcvička, raňajky a po nich nástup do zamestnania. Dĺžka pracovnej doby bola osem hodín i viac, podľa dôležitosti, kedy sa má objekt dokončiť. Medzitým obed a po práci politické školenie. Voľna bolo málo, aby nemali priestor pre modlitbu, či nebodaj sv. omšu. Potom nasledovala večera a o 22oo hodine  bola večierka. Podľa svedectva spoluslúžiaceho Petra Ťapáka, Ľudovít z Mimone šiel do Prahy – Dejvic, kde pracovali ako pomocníci murárov pri obnove zásobární. Odtiaľ išiel do Olomouca, kde čistili tehly po zbúraných starých domoch . Tu bývali vo vojenských kasárňach. Potom ich presunuli do Mladej Boleslavy, kde stavali byty pre dôstojníkov – vojakov z povolania.  Tam pracovali ako pomocníci murárov. Ľudovít rozumel murárčine, bol majstrom pri stavaní komínov.
Štyri mesiace strávil v Kladne v oceliarni, kde pracovalo asi 150 PTP–kov. Odtiaľ bol preradený na valcovňu koľajníc. Všetci  pracovali s antikorovou oceľou. Teplota pece, pri ktorej robili dosahovala až 1600o C, čo spôsobovalo, že Ľudovítovi bývalo často zle a museli ho preto zo zdravotných dôvodov odtiaľ preložiť. Na vrátnici v Kladne bol nápis – To jsou galeje.
Odtiaľ sa vracali späť do Mimoně, kde pracovali v Lesnom hospodárstve. Tu stínali stromy v horách. Na závere k životu v PTP paradoxne spomeniem slová, ktoré počuli všetci spolu s Ľudovítom od ich veliaceho poručíka – „Odcudzili ste sa pracujúcemu ľudu a prácou sa k nemu musíte vrátiť.“
Kým bol ministrom obrany Svoboda, mohli v nedeľu ísť do kostola, ale za ministra Čepičku im to už bolo zakázané, preto tajne slúžievali sväté omše napriek zákazu.

4.	Vo výrobe

„Keďže bol tajne vysvätený a nemal štátny súhlas pre pastoráciu, po návrate z PTP zostáva doma v Liesku u rodičov a pracuje s nimi na gazdovstve. Podľa záznamu v občianskom preukaze bol roľník. S otcom sa venuje stolárstvu a kolárstvu.“ Zamestnal sa na drobných prevádzkach v Liesku a tu pracuje ako údržbár. Priučil sa i elektrikárskemu a vodoinštalatérskemu remeslu. No nezabúda i na štúdium a písanie. S otcom písal i kroniku Liesku. Každý deň doma tajne slúžil svätú omšu, v spoločnosti otca, ktorý mu miništroval. Nik z jeho rodákov nevedel, že je už kňazom. Keď slúžil svätú omšu na fare, slúžil ju v civile, akoby bol na návšteve. Na poličke tmavého sekretára mal chlieb a víno. Ak by niekto nečakane vstúpil stačilo zavrieť sekretár. 
Hoci to boli smutné časy napĺňal ho optimizmus a vtip. (Obrazová príloha – č.1.) Svoju prácu robil svedomito a ochotne pomáhal všade, kde bola jeho pomoc potrebná. Pri rôznych stretnutiach s deťmi či s mládežou mal vždy pre každého povzbudivé slovo. Priatelil sa s kňazmi. V Liesku bol vtedy farárom Jozef Fitt a Jozef Sárený.
Ľudovít nezabudol ani na svojho učiteľa náboženstva z gymnaziálneho štúdia na Msgr. Viktora Trstenského, ktorého navštevoval v Trstenej, kde sa rozprávali o politickej situácii a s ťažkým srdcom niesli osud svojho biskupa, ktorý musel odísť do Charitného domu v Českom Děčíne. Rozhodli sa, že ho navštívia. Bolo to 12. septembra 1957. „Každý návštevník pána biskupa sa musel legitimovať a zahlásiť v prijímacej kancelárii svoj príchod a odchod. V dome nesmel ani jeden z navštevujúcich kňazov a bohoslovcov prenocovať, a to asi preto, že úrady sa obávali, aby biskupi niekoho tajne nevysvätili za biskupa alebo kňaza.“
Toto všetko sledovali štátne orgány a ich útok nedal dlho na seba čakať.

5.	Súdny proces
Stalo sa to o niekoľko mesiacov neskôr, keď ŠtB zo Žiliny zatkla viacerých kňazov  spišskej diecézy, údajne pre rozvracanie základov „ľudovo-demokratického zriadenia“ Boli to Viktor Trstenský – farár v Dolnom Kubíne, t.č. vo výrobe, Eduard Odrobina – farár v Spišských Hanušovciach, t. č. vo výrobe, Ján Marko – správca farnosti v Rabči, Bernard Pánči – kaplán v Rabči, Ján Cisárik – grécko-katolícky kňaz v Ľubici, Jozef Michna – sídelný kanonik v Spišskej Kapitule, Ľudovít Jankuľák – rím. kat. kňaz vo výrobe, Ignác Matkulčík – učiteľ.
Ľudovít Jankuľák bol vzatý do väzby Krajským prokurátorom v Žiline dňa 29. marca 1958. Obžaloba hovorila o vine Jankuľáka: vedel o trestnej činnosti obvinených – Trstenského, Pánčiho a ďalších, najčastejšie sa stretávali na byte Trstenského. Pri týchto návštevách rozoberali formy a ciele protištátnej činnosti, s čím Jankuľák plne súhlasil a spolčil sa s nimi k uvedenej trestnej činnosti.
V roku 1957 obvinený spolu s Trstenským navštívil biskupa Vojtaššáka, kde bola znovu rozoberaná činnosť reakčných duchovných. Na požiadanie Trstenského opravoval rozmnožené katechézky protištátneho charakteru, ktoré Trstenský preložil z francúzštiny do slovenčiny. Vyhotovil pre Trstenského asi 60 fotoreprodukcií svätých obrázkov.
Trestnou činnosťou bolo, že ostávali verní Rímu, svojmu biskupovi, že pracovali v pastorácii medzi veriacimi a mládežou. Tŕňom v oku im  boli mladí ľudia-pionieri, ktorých  činnosť pokladali za rozvratnú a ohrozujúcu základy republiky. 
Ľudovít Jankuľák bol obžalovaný pre trestný čin velezrady podľa §78 ods. 2 písmeno a trestného zákona.
Hlavné pojednávanie sa konalo 15. - 17. júna 1958. Predseda súdu vylúčil verejnosť z pojednávania. Obžalovaní mohli mať pri sebe len dôverníkov. Dôverníkom Ľudovíta bol jeho otec Tomáš Jankuľák. Prítomní boli:
Predseda senátu: 	Fabián Miko
Sudcovia z ľudu: 	Rudolf Ďugel
 			Štefan Pecko
Zapisovateľka: 	Oľga Šukalová
Prokurátor: 		Karol Maurer
Obhajca: 		Július Selecký (pre Michnu, Matkulčíka, Jankuľáka)
Jankuľák vypovedá o svojom stretnutí s Trstenským, o fotoreprodukciách obrazu, ktorého vyhotovil 10 kusov. Ako robil pohľadnice s vianočnou tematikou – jasličky + text. Rozpráva, ako ho Trstenský r. 1955 navštívil a ako mu opravoval podľa pravopisu katechétky. Vypovedal, že s Trstenským sa bavili len o bežných kňazských veciach a nemali zlý pomer k štátnemu zriadeniu. (Porov. Textová príloha č. 4).
Vlastný obhajca Július Selecký, žiada od súdu pre Jankuľáka spravodlivý trest, podľa miery zavinenia a žiada prihliadnuť na jeho mladý vek.
17. júna 1958 o 1430 hodine, končí hlavné pojednávanie vyhlásením rozsudku. „Ľudovít Jankuľák z nepriateľstva k ľudovodemokratickému poriadku, vykonával podvodnú činnosť proti samostatnosti republiky a jej štátnemu zriadeniu alebo spoločenskému poriadku, tým spáchal trestný čin spolupáchateľstva podvracania republiky podľa § 79 ods. 1. trestného zákona k trestu odňatia slobody v trvaní 18 mesiacov podmienečne na dobu 3 rokov.“ Ostatní boli odsúdení:
	Viktor Trstenský 	-	15 rokov
	Eduard Odrobina	-	15 rokov
 	Ján Marko		-	11 rokov	
	Bernard Pánči		-	13 rokov
	Ignác Matkulčík	-	13 rokov
	Ján Čisárik		-	 3 roky 

Súd podľa § 82 trestného poriadku ruší vyšetrovaciu väzbu u Ľudovíta Jankuľáka, pretože dôvody väzby netrvajú. Prepustený na slobodu bol 17. júla 1958. Vo vyšetrovacej väzbe bol teda 4 mesiace.
	Proti rozsudku sa odvolali na najvyšší súd do Prahy dňa 25. júla 1958. Ten im neuložil vedľajší trest prepadnutia vecí podľa § 55 trestného zákona. 	
	Ľudovítovi Jankuľákovi zabavili: 60 kníh, divadelné hry od Vrchlinského, Písmo Sväté, Kufríkový stroj – Zeta ZP 23256, vkladnú knižku s 1000,- Kčs (úspora z brigád), Fotografický prístroj zn. Milona, zväčšovák zn. Opemus, leštičky, 10 filmov, ustaľovače, vývojky, 1 omšový kalich, paténu, 50 brožúr. Po odvolaní mu z toho vrátili len kufríkový stroj Zeta a vkladnú knižku.

5.1.		Zmena politických pomerov

Trvalo ešte dlhých 10 rokov, kým sa na Slovensku zmenili politické pomery a za ten čas si Ľudovít musel dávať pozor na príslušníkov ŠtB a ich prisluhovačov, aby sa nedostal znova do súdneho sporu.
Nastúpením Alexandra Dubčeka do funkcie generálneho tajomníka KSČ – 5. januára 1968 nastal prelom v politickom, spoločenskom, ale aj v náboženskom živote.
Dubček začal presadzovať „socializmus s ľudskou tvárou“. V predošlých rokoch najviac utrpela Cirkev, preto bolo prirodzené, že sa domáhala svojich práv. Už na januárovom pléne ÚV KSČ bola zrušená cenzúra.
Ľudovít sa už nemusel skrývať ako tajný kňaz a v Liesku mal svoju verejnú „primičnú“ svätú omšu. Manduktorom mu bol miestny rodák páter Protáz Koleják. V  kázni vyložil všetky strasti, ktorými „primiciant“ musel prejsť až do verejnej svätej omše.

6.	Kňazské pôsobiská

6.1.	Ružomberok

	Dňa 11. júna 1968 dostal štátny súhlas pre svoju kňazskú službu a 15. júna 1968 dostáva menovací dekrét za kaplána do Ružomberka.
Duchovným správcom v Ružomberku bol Jozef Pavčík a spolubrat kaplán Štefan Mordel. Dostáva sa do kontaktu s ružomberským chrámovým spevokolom, a týmto putom  bol spojený až do smrti.
Elán v pastorácii čiastočne stlmil 21. august 1968 obsadenie Československa armádami Varšavskej zmluvy. Prestalo rokovanie vlády s biskupmi, no zo zotrvačnosti sa niektoré vymoženosti pre Cirkev udržali.
Pre cirkevné veci bol zvolený nový riaditeľ dr. Karel Hrůza, ktorý mal pokračovať v prerušenej likvidácii Cirkvi, ale už tichšie a opatrnejšie.
V januári 1972 prekonal žltačku, na ktorú sa liečil až do marca 1972. 8. augusta 1972 dostáva nový menovací dekrét za správcu farnosti Hrboltová. V Ružomberku pôsobil  4 roky.

6.2.	Hrboltová

Svoju prvú svätú omšu v Hrboltovej mal 27. augusta 1972. Veriacim ho predstavil dekan Jozef Debnár z Ružomberka. 
Od 12. novembra do 3. decembra 1972 bol na doliečení po žltačke v Bardejove. No po príchode zabúda na liečenie a púšťa sa do práce. V kostole sv. Kataríny v Hrboltovej dáva pozlátiť oltár, dvakrát v ňom obnovil maľby, strechu z eternitu dáva pokryť medeným plechom. 
Neboli to len projekty, ktoré navrhol. Aj sám sa chytal práce, robil lešenie (na pokrytie strechy Urobil striešku nad vchodom do kostola, osvetlenie a  rôzne  zámočnícke práce.
Pri pokrývaní strechy čakali chlapov, ktorí mali pokrývať, ale nemal ani koruny, ktorými by im zaplatil za prácu. Čo urobil Ľudovít Jankuľák? Išiel na faru do svojej izby a tam sa pomodlil svätý ruženec. Po chvíli prišiel nejaký dobrodinec a doniesol požadovanú sumu pre najatých majstrov pokrývačov. Ľudovít nezabúdal ani na duše svojich farníkov, počnúc miništrantmi, s ktorými sa vedel zahrať futbal či kolembabu a ostatných, ktorým sa dával celý. Sám slúžieval aj pobožnosti. Každý rok koledoval po celej Hrboltovej, aby lepšie poznal svojich farníkov. V kostole pre nich tajne premietal náboženské filmy. Veľkú radosť mal z  prvého bohoslovca z Hrboltovej Mikuláša Kráľa. Ten mal primície 16. júna 1974. Vyjadril to básňou: 	V Hrboltovej prvý raz
		ku oltáru ide kňaz,						
		veliká je radosť naša						
		máme kňaza Mikuláša.						
V Hrboltovej oslavoval i 50 rokov svojho života (obrazová príloha č. 2). Farníci mu kúpili látku na reverendu, lež tá ostala v skrini, nedal si ju ušiť. Preto mu kúpili koberec, na čo s humorom odpovedal – „Jaj, to sa musím vyzúvať.“ Bol veľký vtipkár.
R. 1979 bol operovaný na žlčník a po operácii išiel do kúpeľov. Nezabúda ani na kostol v Rybárpoli – Ružomberku, ktorý spravuje. Dáva ho zvonku vymaľovať ako aj odkvapové rine. Keď chýbali brigádnici i sám pomáhal.
Štyrikrát do týždňa chodil slúžiť sväté omše do neďalekej Ľubochne k školským sestrám svätého Františka. Pomáhal im, ako mohol. Nosil im to, čo dostal od iných ako napríklad látky z neďalekej textilnej fabriky v Ružomberku. No pomáhal im aj finančne. Domov chodil len veľmi málo. Občas prišiel pomôcť otcovi so včelami, keď bolo okolo nich najviac práce. (stáčanie medu). Keďže bol jediný, staral sa i o rodičovský dom.  Sám v ňom spravil vodovod.
V pastoračnej činnosti o spásu jemu zverených duší ho zastavuje až menovací dekrét z biskupského úradu, ktorý mu určuje novú farnosť. Je ňou neďaleká obec Liptovské Sliače. V Hrboltovej bol teda 11 rokov.

6.3.	Liptovské Sliače

Ordinár spišskej diecézy Štefan Garaj najskôr žiada o štátny súhlas na odbor kultúry pre veci cirkevné v Banskej Bystrici, aby mohol po smrti Jozefa Kútnika nastúpiť Ľudovít Jankuľák na miesto správcu farnosti Liptovské Sliače.
Stredoslovenský krajský NV v Banskej Bystrici mu štátny súhlas udeľuje dňa 31. januára 1983 s účinnosťou od 1. februára 1983.
Dostáva farnosť s 3600 farníkmi a zaraďuje sa ku kňazom, ktorí tu pôsobili ako Andrej Hlinka, Jozef Kútnik Šmálov a ďalších  23. kňazov v  Sliačoch.
Z Hrboltovej sa sťahuje za veľkej zimy na faru do Sliačov, ktorá je stará a vlhká. Prináša si so sebou i hobľovačku a cirkulár, pretože práca s drevom ho veľmi zaujímala.      I tu sa celý dáva svojim farníkom, cez nedeľu slúži štyri  sväté omše a poobedňajšiu pobožnosť. Každú prvú nedeľu sa venuje terciánom v Sliačoch, ktorým dáva prednášky a pripravuje do noviciátu nových členov. Organizuje fatimské pobožnosti na prvú sobotu v mesiaci.
Dňa 23. septembra 1984 dostáva prvého kaplána. Je ním Anton Tyrol, ktorý o ňom hovorí: Ľudovít žil skoro v úplnej chudobe. V izbe mal stôl, stoličku, posteľ a veľa kníh. Hodne študoval. Kaplána povzbudzoval a usmerňoval zo svojich skúseností. Počúval jeho kázne, vedel ho pochváliť i doplniť, a to prispievalo k ich vzájomnej harmónii. V pastorácii si vyhliadol niekoľko obetavých ľudí, ktorých poprosil o modlitbu na úmysel, (zaopatrenie niekoho, kto sa nechcel spovedať). Ovocie sa skutočne ukázalo a zaopatrený sa vyspovedal.
Antonovi Tyrolovi priblížil prenasledovanie Cirkvi a disidentov, ku ktorým patril aj on. Kaplán pôsobil v Sliačoch do 28. februára 1985. Ďalším bol od 20. júna do 20. novembra 1985 Ľubomír Pekarčík.Ľudovít Jankuľák každý rok koledoval v jednom z Troch Sliačov (Vyšný, Stredný, Nižný). Jeho rodičia chodili k nemu na faru na pár dní a potom sa vracali do Liesku. Vyučoval náboženstvo v miestnej základnej škole, bol blízky detskej duši.  Ako  katechét mu pomáhal Jozef Lenárt z Likavky. 
Ateistická štátna moc kvôli jeho aktivite robila na neho psychický tlak. Dostával anonymné listy, v noci mu búchali na okná, zažil veľa hrozieb od zlodejov a násilníkov (no s pomocou Božou všetko zvládol). Pri fare choval  psa, ktorý ho upozorňoval na nevítaných návštevníkov.
11. októbra 1987 mu zomiera mama Rozália v Liesku, preto si berie svojho otca natrvalo k sebe na faru a stará sa o neho.
Po prevrate roku 1989 začína s premietaním náboženských filmov v kostole  a dáva rôzne prednášky svojim farníkom pre hlbšie pochopenie života svätých. Spriaznenú dušu nachádza u organistu Cyrila Sleziaka, ktorý sa stará i o jeho stravovanie cez sobotu a nedeľu.

Začína s prípravami na stavbu novej fary. „Stará bola postavená v r. 1887 a už neslúžila svojmu účelu. Zvalená bola v roku 1990 a na tom istom mieste stavia novú faru.“ (Obrazová príloha č. 3). Pri stavbe nebol len pozorovateľ. Sám prikladá svoju ruku k dielu a fyzicky pracuje. Faru stavajú veriaci svojpomocne. Dokončená je v roku 1992. Na novej fare si pre seba  vymedzil tie najmenšie priestory.
Celý sa rozdáva a nesťažuje sa na únavu, že nemá čas, či inú prácu. Každému vyhovie, kto ho prosí. Jeho obetavosť je bezhraničná. V roku 1992 vysviaca  Dom smútku a nový cintorín v Strednom Sliači. V kostole zavádza elektrické kúrenie (akumulačné pece). Všetky svoje úspory a milodary od dobrodincov dáva na charitu a iné dobročinné ciele.
Treba spomenúť aj kňazské povolania, ktoré sú ovocím jeho neúnavnej práce v Liptovských Sliačoch. Za kňazov boli vysvätení: Milan Mihulec v Brne r. 1988. Primície mal v Sliačoch 10. júla 1988. Vladimír Littva v Spiš. Kapitule r. 1993. Primície mal v Sliačoch 24. januára 1993. Vladimír Hanula v Spiš. Kapitule r. 1994. Primície mal v Sliačoch jún 1994. Bratia Róbert a Pavol Slotkovci v Spiš. Kapitule r. 1996 a ich brat Miroslav Slotka vysvätený r. 2000 v Spiš. Kapitule. Vzbudil i rehoľné povolanie -Ján Mojš, SVD vysvätený v Nitre r. 2000.
Každému z  týchto študujúcich bohoslovcov pomohol. Napríklad Vladimíra Littvu učil na fare latinčinu a francúzštinu. Keď mu hovorili, aby si po štyroch svätých omšiach oddýchol a nechal pobožnosť odbavovať miništrantom, odpovedal: „Čo by mi povedala Panna Mária?“

6.3.1.	Posledný zápas

	Jeho námaha a neustála obeta za zverené duše sa odzrkadlila i na jeho zdraví. Poslednú svätú omšu slúžil 21. apríla 1994. Veriaci ho nachádzajú odpadnutého na fare po mozgovej porážke. Bol odvezený do Vojenskej nemocnice do Ružomberka, kde konštatujú ochrnutie celého tela. Na neurologickom oddelení leží do 26. mája 1994. Odtiaľ ho odvážajú do Liečebne pre dlhodobochorých v Liptovskej Štiavničke, no jeho zdravotný stav sa nezlepšuje. O jeho zdravie sa stará doktor Koleják – primár nemocnice v Starej Ľubovni. Preto ho 27. júna 1994 odváža jeho priateľ Jozef Lenárt do Starej Ľubovne, kde sa môže bratranec o neho lepšie starať. Diagnóza bola vážna – opätovné krvácanie do mozgu. 
 Pomôcť mu nemohli ani jeho najbližší príbuzní. Následkom toho 18.augusta 1994 odovzdáva svoju šľachetnú dušu Pánovi, ktorému zasvätil celý svoj život. Pohreb mal 22. augusta 1994. Pochovávali ho spišskí biskupi Fr. Tondra a Andrej Imrich. Okrem farníkov z Hrboltovej a Sliačov sa prišlo s ním rozlúčiť aj 42 kňazov. Pohrebnú kázeň mal spolubrat z ročníka Ján Butkay. (Textová príloha č. 8 a č. 9).Zosnulý je pochovaný v Liesku (obrazová príloha č. 4).
 
7.	Literárna tvorba

„Už v seminári začal písať poéziu pod pseudonymom Ľudo Lieska.“
Tu pracoval literárny spolok sv. Pavla, v ktorom aktívne pracoval. Už na jej valnom zhromaždení na 2. pracovnej schôdzi 22. 9. 1946 bol zvolený za výpomocného a dozorného správcu úradu v čítaní.
Na 6. výborovej schôdzi 9. 4. 1947 bol zvolený za koadjútora v spolku. Do funkcie vedúceho literárnej odbočky bol jednohlasne zvolený na valnom zhromaždení 11. 4. 1948.
Na 6. výborovej schôdzi 12. 11. 1948 bol zvolený za člena redakcie časopisu „Múzeum“ (časopis českých a slovenských bohoslovcov). Z  príležitosti  80-tych narodenín P. Claudela mal Ľudovít na 4. pracovnej schôdzi prednášku o ňom. V nej opísal dobu, v ktorej žil, jeho obrátenie, básnické zbierky i život diplomata. Prednáška bola odmenená búrlivým potleskom. 
Na 7. výborovej schôdzi 2. 12. 1948 bol poverený spolu s  bratmi Lenkom a Marekom ideovým vedením zájazdu spišských bohoslovcov do Levoče. Na tomto zájazde mali nasledovný  program:
o 10oo slávnostná sv. omša vo farskom kostole
o 14oo vešpery
o 15oo vianočná akadémia v katolíckom kruhu. V nej mal Ľudovít Jankuľák „mystériové pásmo –„ Nebo sa zohlo k zemi“ – ktorého bol autorom.
Dielo J. Silana a M. Rázusovej - Martákovej priblížil na pracovných schôdzach v roku 1949. Na 11. výborovej schôdzi 25. 4. 1949 bol zvolený za tajomníka SSPA. Na 12. schôdze 30. 4. 1949 bol s bratom Tholtom navrhnutý za delegátov na Veľchrámsky a Nitriansky kurz, v ktorých mali urobiť referát o živote v seminári. Na 1. pracovnej schôdze 16. 5. 1949 predniesol svoju báseň – Májový hymnus. na schôdzach V r. 1950 sa Ľudovít predstavuje na pracovných schôdzach ako literárny kritik. Na Valnom zhromaždení 27. 4. 1950 bol Ľudovít Jankuľák 40 hlasmi zo 42 zvolený za predsedu spolku. „Po rozpustení seminára odchádza do Liesku a v čase úplného nedostatku náboženskej literatúry vydal vlastným nákladom knižku – Dieťa k Bohu. Časť nákladov počas normalizácie ukryl na pôjde rodičovského domu.“
Knižka (vlastne malý katechizmus) obsahuje 250 strán a je určená pre deti (ilustrovaná je  každá  kapitola). Názorne vysvetľuje základy kresťanského náboženstva.
„Básnické nadanie využil počas kňazského účinkovania na Liptove pri chrámových koncertoch v Ružomberku.
V čase cieľavedomého potláčania akéhokoľvek náboženského prejavu mala Cirkev vymedzené priestory kostolov na usporadúvanie koncertov (od r. 1975). Ich cieľom bolo výchovne a pastoračne pôsobiť na ľudí v čase, keď náboženský i duchovný život upadal. Ružomberok sa stal jediným mestom na Slovensku, kde sa na konci júna v deň koncertu schádzali nielen veriaci z okolia, ale aj z celého Slovenska. Každý koncert sa skladal z dvoch častí: z hudobnej a textovej. Text pripravoval poslucháčov na nasledujúcu skladu, ktorá vypočutý text dotvárala. Na ich tvorbe sa okrem Ľudovíta Jankuľáka podieľali: básnik Gorazd Zvonický, PhDr. Ján Považan, Gustáv Valach, člen SND i člen zboru Andrej Kizek. Sprievodné slovo interpretovali spočiatku sami speváci, neskôr kňazi z okolitých dedín (aj Ľudovít Jankuľák) i laici.“
K 90. narodeninám spevokolu Ľudovít zložil báseň:
Prečo spievaš, slávik?
Neviem! 					Prečo spievaš, človek?
Vyjadrujem krásu sveta, jeho premien,	Neviem!
vyjadrujem svoju radosť,	 		Vyjadrujem krásu slova, rôznych plemien
taký som.					a dávam silu myšlienke,
Spievam, lebo som slávikom.		ktorá vzniká v mojej hlave.
Ten spev vo mne drieme	 		Mám radosť, a preto práve
a zapadá do krásy celej Zeme.		spievam sebe i druhým.

Prečo spievaš, kresťan?			Oslavujem Toho, čo ma miluje.
Je mi to jasné,					Spievam mnoho,
lebo tie piesne krásne				veď On ma volá spievať večné piesne.
sú časťou mojej básne,			Stúpam zdola do výšok,
ktorou je stvorenstvo.				k stálej vesne, 
						do Jeho ríše jasotu a spevu,
						ktorý nikdy neprestane.

Tu sa len učím, začínam,			
akoby pučím, pre spev tam.		

K storočnici spevokolu v Ružomberku zložil túto báseň:

Sto rokov kostol slávou znel,			Sto rokov išla naša púť,
prebúdzal čerstvé sily,			zjasnila každé líce
ako keď prídu víly				a z Božej pokladnice
a klepú na prach dvier.			dávala zbohatnúť.

Nebol to iba teplý van,			Spev bránu srdca otvára,
čo vanie v našom kraji.			zjemňuje temné svety.
Nikto ho neutají,				Prečo deň v srdci znie ti,
čo cítil v duši sám.				omladne postava.

Daj, Pane, všetko vypočuť,			Naďalej v toku prívalov
odvahu pošli ušiam				nech žije Tvoja pieseň.
a zapáleným dušiam				Odstráni srdcia tieseň
nedaj to zabudnúť.				dozreje zrno slov.

To sú len dve básne, ktoré mu vyšli aj knižne (V prílohe pripájam báseň, ktorá je zachytená na magnetofónovom zázname. Textová príloha č. 11). Okrem básní sa snažil otextovať piesne rôznych autorov. Najznámejšia je veľkonočná Vstal Kristus:
1)Vstal Kristus naša nádej slávy,
 vstal Kristus z hrobu vystúpil
 a ako živý víťaz pravdy
 nás ľudí z hriechov vykúpil.
Ref.: Už padli smrti príkazy, 
 v tej chvíli Kristus zvíťazí,
 nech jemu pieseň slávy znie,
 on nám je svetlom nádeje, Aleluja, Aleluja, Aleluja.

2)Oslávme veľkonočné ráno
môj vykupiteľ z hrobu vstal.
Ja verím Tvojim večným plánom
Ty si mi nový život dal. Ref.:

K autorstvu textu Ľudovít Jankuľák udáva svoju skratku Ľ. JAK. (Textová príloha č. 10). Je autorom textov k skladbám: 	F. Schuberta – Slovenská omša (celý text omše)
Ch. Gounod - Znej pieseň slávnostná (pieseň o sv. Cyrilovi a Metodovi)
 	V. Novák - Sláva Ti Pane – spoluautor so Štefanom Olosom, SDB. 
Skladal i pohrebné texty piesní pre kňazov. Sú to len útržky z veľkého bohatstva jeho diela. Mnohé sú neznáme alebo ešte neobjavené. Na to, čo človek nedokáže odpovedať, dáva odpoveď niekto iný. Kňaz Ľudovít Jankuľák o tom píše:
	Akú zvláštnu moc má naša ľudská viera,		Čo ty?
	Z Ježišových perí pochádza výrok?			Aké máš k tomu vzťahy?
	„Kto verí, nezomiera  a v Bohu bude žiť.“		Či odmietaš presadzovanie 
	Sláva i Boh nám to štedro dáva,			Božej vlády.
 	nemožno si to zaslúžiť

	Do tejto básne vojdú len tí,
	čo majú srdcia detí.
Aspoň túž, aby si bol svätý,
	pre toto kráľovstvo súci.
	Je pravda, slabý si,
	no Boh je všemohúci.		
Záver

Touto prácou som chcel priblížiť život, utrpenie a dielo kňaza Ľudovíta Jankuľáka. Prostredníctvom faktov som načrtol jeho detstvo, roky štúdii, tŕnistú cestu za kňazstvom, pobyt v PTP, súd a život v pastorácii. Chcel som priblížiť aspoň zčasti jeho básnickú tvorbu, z ktorej cítiť bohatstvo jeho duše. V čase neslobody sa nebál zobrať pero a písať, čo cítilo jeho srdce a dávať to na papier. Jeho snaha vydať knihu nepoznala prekážky. Hoci nebola zverejnená, svedčí to o tom, že niekto iný mal rásť, kým on mal ubúdať. A to je i mottom života, ktoré je vyryté na jeho náhrobnom kameni – „Iba Boh“.
Na záver sa chcem poďakovať všetkým, ktorí mi pri tejto práci akýmkoľvek spôsobom pomohli. Menovite: školiteľovi Ivanovi Chalupeckému za jeho odborné vedenie a rady, kňazom, spolužiakom Ľudovíta Jankuľáka: o. Jánovi Bočkajovi, o. Jozefovi Patakymu, o. Michalovi Pačnárovi (ktorý už medzi časom zomrel, no stihol mi ešte vydať o ňom svedectvo), ďalej jeho blízkym priateľom, p. Viktorovi Trstenskému, p. Petrovi Ťapákovi, p. Štefanovi Komovi, p. Jozefovi Lenártovi ako aj farníkom z Hrboltovej a z Liptovských Sliačov.
Moja vďaka patrí i bohoslovcovi z Liptovských Sliačov Petrovi Molekovi za cenný materiál z Archívu Biskupského úradu, kňazovi Róbertovi Slotkovi za materiály z archívu v Levoči, p. Jánovi Ondrejkovi za sprostredkovanie súdnych spisov z archívov z Banskej Bystrice a mnohým iným, ktorých tu nemenujem. 
Nakoniec ďakujem svojej manželke Emílii za jej ústretovosť pri získavaní informácii pre túto prácu a porozumenie.

Pramene

Archív biskupského úradu v Spišskom Podhradí:
Rodný list Tomáša Jankuľáka, Liesek zv. I. č. 57
Rodný list Rozálie Jankuľákovej, Liesek zv. I. č. 332
Sobášny list Tomáša a Rozálie Jankuľákovcov, Liesek zv. I. s. 22
Dotazník o predbežnom vzdelaní, Ružomberok 1968
Osobný dotazník, Hrboltová, 1982
Štátny súhlas č. 6020/68 Ch.
Menovací dekrét č. 930/68
Obežník č. VII/72
Acta Curiae č. 52/83
Žiadosť o štátny súhlas, č. 85 z r. 1983
Štátny súhlas k duchovnej činnosti, Banská Bystrici: 59/1983 – Ch.
Farský úrad Liesek:
	Matrica defunctorum, 1996, II/94-10
Matrica defunctorum, 1967, II/75-11
Matrica baptisatorum, 1927 I/85-23
Matrica defunctorum, 1994 II/90-12
FÚ Černová:
Historia domus r. 1972
Štátny okresný archív v Dolnom Kubíne:
Fond: Ľudová škola Liesek, katalógové čísla z r. 33/34 – 38/39, s. 5
Fond: Gymnázium Dolný Kubín, školské katalógy z r. 39-46, s. 9-13
Štátny oblastný archív v Banskej Bystrici:
	Fond: Krajský súd Banská Bystrica, sign. 1 KV 017/58
Oznámenie o vzatí do väzby č. 1 KV 017/58 
Obžaloba, č. 1 KV 24/57 r. 1958, s. 2
Zápisnica hlavného pojednávania č. TO14/58
Vyrozumenie o prepustení, 1 KV 24/57, r. 1958
Krajský súd Žilina, zápisnica o verejnom zasadnutí z r. 1959
Štátny oblastný archív v Levoči:
	Fond: Spolok sv. Pavla
Zápisnice zo schôdzí SSPA z r. 1940-48
Zápisnice zo schôdzí SSPA, z r. 1948-50
Použitá literatúra

Hleba, E.: Spišská Kapitula, prameň viery, literatúry a kultúry. Košice: Slovo, 1993.
Korec, J.: Od barbarskej noci. Bratislava : Lúč, 1992.
Kútnik – Šmálov, J.: Myšlienky zostávajú. Sliače, 2000.
Letz, R.: Prenasledovanie kresťanov na Slovensku (1948 – 1989). In : Zločiny komunizmu na Slovensku (1948 – 1989). Prešov : Vydavateľstvo Michala Vaška, 2001.
Mikloško, F.: Nebudete ich môcť rozvrátiť. Bratislava : Archa, 1991.
Mlynarčík , J. a kol.: Liesek v premenách času (1558 – 1998). Žilina: Knižné centrum, 1998.
Ondrejka, Ľ.: Sliače v premenách času. Sliače, 1998.
Pešek, J.: Odvrátená tvár totality. Bratislava : Nadácia Milana Šimečku, 1998.
Považanová, V., Štadlerová, J.: Pamätnica chrámového spevokolu v Ružomberku. Martin : Neografia, 1994.
Schematizmus slovenských katolíckych diecéz. Trnava : SSV, 1971.
Schematizmus Spišskej diecézy. Spišské Podhradie, 1996.
Šmálik, Š.: Veľký štyridsaťročný pôst Cirkvi na Slovensku. Bratislava : Charis, 1996.
Špirko, J.: Cirkevné dejiny IV. Faximilné vydanie.
Špirko, J.: Spišský kňazský seminár v minulosti a prítomnosti. Spišská Kapitula, 1943.
Trstenský, V.: Nemohol som mlčať. Bratislava : Nové Mesto, 1994.
Trstenský, V.: Sila viery, sila pravdy. Bratislava : Senefeld-R, 1990.
Vaško, V.: Neumlčená. Praha : Zvon, 1990.
Vnuk, F.: Pokus o schizmu. Bratislava : USPO, 1996.

Osobné svedectvá

p. Stroková, Liesek, z 23. 11. 2001.
o. Trstenský, Trstená, z 11. 7. 2001.
o. Pataky, Podolínec, z 17. 6. 2001.
o. Kľučár, Spišská Kapitula, z 10. 11. 2001.
o. Bočkaj, Poprad, z 17. 6. 2001.
o. Mikulec, Liptovská Štiavnička, z 21. 7. 2000.
o. Ťapák, Ružomberok, z 12. 7. 2001.
o. Pačnár, Spišské Pohradie, z 11. 11. 2000.
o. Tyrol, Spišské Podhradie, z 17. 11. 2001.
o. Pekarčík, Ružomberok, z 14. 9. 2001.
p. Benkovský, Poprad, z 17. 4. 2001.
p. Šuleková, Hrboltová, z 30. 4. 2001.
p. Kučerová, Hrboltová, z 30. 4. 2001.
p. Birvoňová, Hrboltová, z 30. 4. 2001.
sr. Svorada, Ľubochňa, z 29. 4. 2001.
sr. Barbora, Klčov, z 29. 8. 2001.
sr. Dominika, Sliače, z 16. 5. 2001.
p. Gejdoš, Sliače, z 28. 11. 2001.
p. Lenárt, Likavka, z 14. 6. 2001.
p. Badániková, Ružomberok, z 18. 3. 2001.
p. Koma, Ružomberok, z 2. 8. 2001.
p. Molek, Spišské Podhradie, z 15. 3. 2001.
p. Ivák, Sliača, z 23. 12. 2001.
Zoznam príloh

Textové prílohy:
Text č. 1 – Vysvedčenie z 1. roč. z Rímskokatolíckej ľudovej školy v Liesku
Text č. 2 – Predbežné vzdelanie – dotazník
Text č. 3 – Oznámenie o vzatí do väzby
Text č. 4 – Protokol súdnej výpovede Ľudovíta Jankuľáka
Text č. 5 – Oznámenie o ponechaní vo väzbe
Text č. 6 – Úmrtný list Ľudovíta Jankuľáka
Text č. 7 – Parte
Text č. 8 – Pohrebný príhovor o. Butkay
Text č. 9 – Pohrebný príhovor o. Butkay
Text č. 10 - Slovenská omša, text Ľudovít Jankuľák (Liesek)
Text č. 11 – Báseň Jankuľáka Peter – prvý z apoštolov, spevokol – Ružomberok 1996

Obrazové prílohy:
Obr. č. 1 – Rodičovský dom v Liesku a Ľudovít Jankuľák v čase mimo pastorácie
Obr. č. 2 – Pred farou v Hrboltovej so spolubratmi, Farár v Liptovských Sliačoch
Obr. č. 3 – Pred starou farou s májovníkmi, Nová fara v Liptovských Sliačoch
Obr. č. 4 – Farský kostol v Liptovských Sliačoch, Miesto posledného odpočinku – Liesek